Nekega večera je oče položil triletno hčer v posteljo in ji povedal zgodbico za lahko noč. Poslušal je čebljanje male deklice, ki je tik pred spanjem izustila še naslednje besede:
“Vidiva se zjutraj. Povej mamici, da se tudi z njo vidiva zjutraj. Pa tudi z babico se bova videli zjutraj, komaj čakam. Dedku pa reci nasvidenje.”
Oče je začudeno vprašal:
“Zakaj si rekla pa to o dedku?”
Mala deklica:
“Ne vem, besede so prišle same od sebe.”
Naslednji dan je dedek umrl. Očetu je misel šinila na hčerin stavek v prejšnjem večeru. Mislil si je, da gre za res čudno naključje.
Nekaj mesecev kasneje si je oče spet dajal opravka s spravljanjem deklice v posteljo. Povedal ji je zgodbico za lahko noč in poslušal čebljanje živahne triletnice:
“Vidiva se zjutraj. Povej mamici, da se tudi z njo vidiva zjutraj. Babici pa reci nasvidenje.”
“Zakaj si rekla pa to o babici?”
“Ne vem, besede so prišle same od sebe.”
Naslednji dan je babica umrla. Neverjetno, si je mislil oče, ta otrok je v stiku z drugo stranjo.
Nekaj tednov kasneje, ko sta oče in deklica spet imela večerni ritual, je triletnica rekla:
“Povej mamici, da se vidiva zjutraj. Očiju pa pravim: nasvidenje.”
Oče je bil v totalnem šoku. Celo noč ni zatisnil očesa, vstal je že ob zori, da bi šel v svojo pisarno. Ves dan je bil živčen kot mačka, kosilo si je naročil v službo in ves čas je pogledoval na uro.
Razmišljal je o tem, da če bo nekako preživel do polnoči, bo vse v redu. V pisarni se je počutil varno, zato je – namesto da bi po koncu službe šel domov – ostal kar tam. Pil je kavo, gledal na uro in poskočil ob vsakem najmanjšem šumu.
Končno je napočila polnoč. Oddahnil si je in se odpeljal domov.
Ko se je vrnil domov, je žena rekla:
“Nikoli doslej še nisi delal tako dolgo. Kaj je narobe?”
Oče:
“Ne želim zares govoriti o tem, ampak pravkar sem preživel najhujši dan v svojem življenju.”
Žena:
“Ko že ravno govoriva o tem … Če ti misliš, da si imel slab dan, poslušaj, kaj se je zgodilo meni. Najbrž ne boš verjel, ampak … Zjutraj se je poštar mrtev zrušil pred vhodnimi vrati.”